![Claw.ru | Рефераты по кредитованию | Ринок цінних паперів та перспективи розвитку в Україні Claw.ru | Рефераты по кредитованию | Ринок цінних паперів та перспективи розвитку в Україні](/referatti/images/0/referatnatemu120.jpg)
Ринок цінних паперів та перспективи розвитку в Україні
| Категория реферата: Рефераты по кредитованию
| Теги реферата: реферат по обществознанию, краткий реферат
| Добавил(а) на сайт: Cicianov.
Предыдущая страница реферата | 1 2 3 4 5 6 7 | Следующая страница реферата
В сучасну систему органів державно-правового регулювання ринку цінних
паперів України входять, зокрема, такі: орган законодавчої влади - Верховна
Рада України; органи центральної виконавчої влади - Президент України,
Кабінет Міністрів України, Міністерство фінансів України, Міністерство
економіки України та деякі інші. Крім того, важливу роль у цій системі
відіграють інститути, які не є органами законодавчої або виконавчої влади, але підзвітні Верховній Раді України, наприклад, Національний банк України,
Фонд державного майна України тощо; а також місцеві органи державної влади, головним чином, місцеві державні адміністрації (до їхньої компетенції
належать питання реєстрації юридичних осіб або реєстрації іноземних
інвестицій тощо) і органи судової влади, у тому числі арбітражні суди.
Практично жодний з названих органів системи державно-правового
регулювання не здійснює впорядкування відносин винятково на ринку цінних
паперів України. Всі вони регулюють або окремі аспекти взаємодії на цьому
ринку, або впорядковують відносини в цій сфері економіки поряд з іншими її
сферами. Наприклад, відносини реєстрації випуску акцій і облігацій
підприємств регулюються законами, які приймає Верховна Рада України, та
наказами Міністерства фінансів України; надання дозволу на здійснення
посередницької діяльності комерційними банками регулюються спільним
документом Національного банку України та Міністерства фінансів України;
валютне регулювання обігу цінних паперів здійснюється відповідно до актів
Кабінету Міністрів України та Національного банку України; відносини
переміщення цінних паперів через державний кордон регулюються спільним
документом Національного банку України та Державного митного комітету
України; відносини перетворення державних підприємств в акціонерні
товариства регулюються законами Верховної Ради України, указами Президента
України, нормативними актами Фонду державного майна тощо.
Особливістю державно-правового регулювання є те, що воно виконується державними органами і здійснюється, головним чином, на основі застосування принципу субординації та примусовості.
У більшості країн світу існують спеціальні органи центральної
виконавчої влади, які узагальнено називаються комісіями з цінних паперів.
Деякі з функцій, які звичайно виконуються такими комісіями, в Україні
здійснює Міністерство фінансів. Зокрема, це стосується реєстрації випусків
акцій та облігацій підприємств, реєстрації інформації про відкритий випуск
акцій, надання дозволу на здійснення посередницької діяльності з цінними
паперами тощо. Проблема створення органу, який буде виконувати функції
комісії з цінних паперів, актуальна і для України.
Оскільки в рамках єдиного ринку цінних паперів країни, як правило, співіснують біржовий та позабіржовий сектори, відносини на кожному з них
впорядковуються самоврядними інститутами-регуляторами: на біржовому
фондовому ринку - фондовою біржою, на позабіржовому - асоціаціями ділерів з
цінних паперів. В Україні функції інституту-регулятора на біржовому ринку
цінних паперів виконує Українська фондова біржа, а на позабіржовому -
Українська асоціація торговців цінними паперами. Зазначені два сектори
ринку цінних паперів і відповідно дві системи інституційного регулювання
доповнюють одне одного. Проте між ними існують і певні розбіжності.
Фондові біржі є дуже специфічними самоврядними інститутами. Тут варто
зазаначити, що в різних країнах рівень самоврядності фондових бірж різний.
Наприклад, в італії та Японії - це майже державні установи, а у Франції та
Німеччині - ринкові інститути, діяльність яких номінально не
підпорядковується державі, однак суворо регламентується законодавством і
внутрішніми правилами, що відпрацьовувались століттями. Необхідність такого
регулювання зрозуміла, адже діяльність фондової біржі має особливе значення
не лише для фондового сектора економіки, а й для функціонування
економічного механізму країни в цілому.
Як правило, на фондовій біржі котируються цінні папери найреспектабельніших та визнаних компаній, що складають ядро національної економіки. Водночас котирування цінних паперів на фондовій біржі є показником солідності емітента, підтверджує його репутацію і характеризує як надійного партнера. Звідси фондові біржі традиційно встановлюють набагато суворіші і більш досконалі процедури допуску цінних паперів до котирування, що полягають у перевірці господарського та фінансового стану емітентів, а також підвищені вимоги щодо контролю за угодами, які укладаються на біржових торгах.
Значна частина акціонерних компаній об’єктивно не є досить вагомими
ланками економічного механізму, бо їхній господарський та фінансовий стан, хоча і може бути високим, не задовольняє вимогам фондових бірж. У цьому
випадку вони котирують свої цінні папери на позабіржовому фондовому ринку.
Проте невірно було б вважати, ніби в обігу на позабіржовому ринку
знаходяться цінні папери якихось «ненадійних», «малозначущих» чи
«непристижних» емітентів. Котирування на позабіржовому ринку може
означати, що обсяги статутних фондів та господарських оборотів компаній-
емітентів є дещо меншими, ніж у тих, цінні папери яких допускаються на
фондову біржу. В іншому випадку емітенти, можливо, не бажають з якихось
причин бути об’єктом постійного контролю з боку інституту-регулятора або не
бажають часто публікувати відомості про свій господарський та фінансовий
стан тощо.
Завдяки правовому регулюванню асоціацій ділерів з цінних паперів сучасні позабіржові ринки розвинених країн є досить розгалуженими, оснащеними та ефективними системами. У цьому секторі можуть реалізовуватись значні кількості цінних паперів різноманітних емітентів.
З іншого боку, в умовах розвитку комп’ютерних технологій підвищуються критерії і стандарти щодо обігу цінних паперів на позабіржових фондових ринках, правила участі в позабіржовій взаємодії стають більш чіткими та вимогливими.
Останнім часом окреслилась тенденція до наближення окремих вимог щодо
участі в біржовому та позабіржовому ринках. Проте, зазначимо, це вимагає
наявності на позабіржовому ринку певних інститутів, які в Україні поки що
відсутні. Крім того, емітенти мають бути надійними компаніями з певними
перспективами розвитку та посідати міцні господарські і фінансові позиції.
Водночас вони повинні слідувати принципу «відкритості» щодо своїх дійсних
та потенційних інвесторів.
Таким чином, інститути-регулятори біржового та позабіржового секторів ринку цінних паперів мають виконувати схожі завдання по правовому регулюванню, хоча кожний діє у своїй сфері. В той же час регулюючі заходи в кожній з цих сфер ринку цінних паперів повинні доповнювати одне одного, оскільки загальний стан інституційного правового регулювання залежить від стану відповідного регулювання в секторах фондового ринку. Необхідно проте зазначити, що в переважній більшості країн світу в силу високого рівня організованості саме фондова біржа виступає стабілізуючим фактором ринку цінних паперів.
Особливість інституційно-правового регулювання ринку цінних паперів полягає в тому, що воно грунтується, з одного боку, на законодавчих засадах і державному контролі, який однак, обмежений певними рамками, з іншого - на принципах самоврядування, раціональності та моралі.
Сучасний досвід ряду розвинених країн свідчить про те, що внаслідок розвитку комп’ютерних технологій і засобів зв’язку контакти поміж національними ринками цінних паперів стали більш інтенсивними, інтернаціоналізація ринків цінних паперів одночасно сприяє посиленню конкуренції між ними. Остання виявилась однією з причин, які спонукали до посилення тенденції централізації інституційно-правового регулювання в обох секторах ринку цінних паперів.
В останні десятиліття у багатьох країнах, де раніше існували декілька фондових бірж, окреслилась тенденція до їх об’єднання. Внаслідок цього процесу інститутом, який зосереджує весь біржовий сектор національного ринку, стає одна, провідна, фондова біржа.
Так, у Франції та Австралії в кінці 80-х років нинішнього століття
відбулося організаційне об’єднання фондових бірж навколо відповідно
Паризької та Сіднейської. Інші фондові біржі в цих країнах не були
ліквідовані, але вони фактично перетворились в філіали центральних фондових
бірж. Навіть якщо об’єднання організаційно і не відбувається, певні біржі
фактично виконують функції центральних фондових бірж. Наприклад, в США,
Великобританії та Японії останнім часом організаційних об’єднань фондових
бірж не відбувалося, але роль центральних виконують відповідно Нью-
Йоркська, Лондонська міжнародна та Такійська міжнародна біржі.
Тенденцію до централізації біржових національних фондових ринків, очевидно, слід вважати об’єктивною.
Як правило, інститути-регулятори здійснюють нормативно-правове регулювання відносин в двох площинах: по-перше, в рамках внутрішнього устрою цих інститутів і, по-друге, в рамках взаємодії між цими інститутами та іншими учасниками ринку цінних паперів, а також взаємодії поміж різними учасниками, які діють, скажімо, на фондовій біржі. В останньому випадку маються на увазі регулятивні заходи, дія яких спрямовується на упорядкування поведінки інших учасників ринку. Наприклад, в Україні при регулюванні відносин між інститутом-регулятором - УФБ - та іншим учасником ринку цінних паперів сторони діють відповідно до «Правил Української фондової біржі». Цими ж Правилами регулюються відносини поміж брокерами фондової біржі з приводу укладання угод. Тобто в зазначених випадках регулювання зі сторони фондової біржі є «зовнішнім».
ГЛАВА IV
Централізація як засіб макроекономічного регулювання на світових фінансових ринках - явище не нове (наприклад, моноцентричні схеми організації ринків обміну валют). Але термін «централізація» стосовно ринків фондових цінностей має свою специфіку і не обов’язково визначає масштабність процесу. В межах своєї країни централізуватися можуть як ринки окремих видів і типів фінансових інструментів та локальні ринки по регіонах, так і весь ринок цінних паперів в загальнонаціональному масштабі.
Поняття «централізований ринок» коротко можна визначити так: централізованим є такий ринок, на якому той чи інший цінний папір котирується і обліковується лише через одну загальнонаціональну систему котирування і обліку, а ціна котирування визначається шляхом співставлення попиту і пропозиції по даному цінному паперу. Отже, незалежно від того, на базі якого інституту - фондової біржі чи позабіржового (міжбанківського, ділерського) центру котирування - відбувається задоволення заявок інвесторів на купівлю-продаж цінних паперів, для торговців як учасників (а також для емітентів і інвесторів) ця ціна є обов’язковою. В підсумку ціна визначається не торговцем, а самим ринком, а кожна нова заявка впливає на його баланс.
Впровадження в торгову практику принципу централізації ринку (незалежно від масштабів процесу) є найбільш дієвим антимонопольним заходом, що забезпечує рівність позицій для усіх учасників трансакцій - емітентів, інвесторів (приватних, інституційних) та професійних посередників - торговців.
Метою централізованого устрою є, перш за все, попередження можливості монопольного встановлення ціни на цінний папір будьким - торговцем чи емітентом. Тобто будь-який цінний папір має котируватися незалежно від того, чи відбувається первинне розміщення цього паперу, чи він є предметом обігу на вторинному ринку. Лише ринок в усій своїй сукупності учасників визначає, чого вартий той чи інший папір. Отже, централізація розповсюджує методи організаційно оформленого ринку не лише на вторинний обіг, а й охоплює первинне розміщення цінних паперів та обіг термінових фінансових інструментів.
Централізований ринок остаточно розмежовує учасників на некомерційних
(інститути) і комерційних (суб’єкти). Інститути (і перш за все головний з
них - фондова біржа) не встановлюють ціну, а об’єктивно визначають її.
Інститутам заборонено безпосередньо втручатися в комерційну діяльність
суб’єктів ринку. Завдання інститутів є забезпечення процесів котирування, виконання операцій і відповідно платежів, обліку й зберігання цінних
паперів. В останні десятиріччя однією з найважливіших функцій інститутів є
також виведення балансу ринку, причому (в разі надання цим інститутам
статусу єдиних національних) можливим і бажанням стає отримання загального
балансу в масштабах всієї країни. Наявність такого балансу має не абияке
значення для оперативного реагування на коливання кон’юктури як державних
інституцій, так і самої громади комерційних учасників ринку.
Щодо суб’єктів ринку, то досягнута на рівні консенсусу згода про добровільне обмеження власних ринкових свобод позбавляє їх (суб’єктів) від незбалансованих, хаотичних дій в умовах нестабільної кон’юктури, зводить до мінімуму ризик як для інвесторів й емітентів, так і для професійних торговців. Централізована модель - щонадійніший засіб попередження кризових ситуацій, підтримання і постійного вирівнювання курсів цінних папер, усунення проявів монополізму окремих суб’єктів ринку.
Рекомендуем скачать другие рефераты по теме: готовые рефераты, bestreferat.
Категории:
Предыдущая страница реферата | 1 2 3 4 5 6 7 | Следующая страница реферата